- Hallå? - Hem?
- Ursäkta? - Jag ringer från en mobil jag hittade.
Jag hittade ett nummer i den som hette "hem", så nu ringer jag.
Har ni hittat min mobil? Så underbart, var hittade ni den?
- På Garibaldi. - Jag har letat så.
- Jag vet inte hur det gick till. - Ni grälade väl med nån...
...lade plötsligt på, betalade notan och glömde mobilen på bordet.
- Satt ni bredvid? - Nej, några bord bort.
- Hörde ni? - Alla hörde nog.
Så pinsamt. Jag måste ha verkat hysterisk.
Jag har relationsproblem, som ni hörde...
Bruno. Mannen ni har problem med. Han ringde sju gånger när ni hade gått.
- Ska jag läsa hans sms? - Nej, tack. Men det var snällt.
Det är en sak jag inte förstår.
Om ni såg mig gå utan telefonen kunde ni väl ha sprungit ikapp mig, bara?
Ja, men vad hade hänt då?
Jag hade gett er telefonen och ni hade sagt tack utan att titta på mig.
Men nu får jag er uppmärksamhet när jag ger er den.
Helvete! Mitt badkar svämmar över!
- Gå ni, jag ringer tillbaka. - Ja, okej.
- Ni gav mig inte mycket tid. - Vem då?
Nej, Bruno. Det räcker. Jag vill inte bråka med dig mer idag.
Diane, det blir ingen överenskommelse.
Jag har redan sagt vad jag tycker. Jag vill gå vidare, jag vill sova.
- Vi måste låta det gå till domstol. - Jag ändrar mig inte, vi får separera.
- Det har vi redan gjort, älskling. - Professionellt. Sluta kalla mig så.
- Varför litar du inte på mig? - Jag måste gå, det ringer.
- Vem då? - Det rör dig inte!
- Tänk över det här, vi behöver... - Jag lägger på. Hej då.
Hallå?
- Du gör mig så trött. - Redan?
Förlåt. Jag trodde inte att det var ni. Jag pratade med...
- Bruno? - Ja. Han är mitt ex, så...
- Sen länge? - Sen vad då?
- Som ni gjorde slut? - Tre år, men han vet nog inte det.
- Jag vet inte varför jag säger det. - Inte jag heller.
Får jag veta vad ni heter, eller ska jag kalla er "hem"?
"Hem" är fint.
- Diane. Och ni? - Alexandre.
Varför följer Bruno efter er?
- Det gör han inte, vi är partners. - Har ni en firma?
- En advokatfirma. - Brotts-eller civilmål?
- Båda. - Vad föredrar ni?
Det beror på... Vad sysslar ni med nu?
Inget, jag pratar med er. Det är väl trevligt?
Ja. Jag vet inte, det är lite...
Lite märkligt, ja. Jag föreslår att vi avslutar här.
- Nu när vi har en sån chans. - Vad då för chans?
- Att äta middag ihop. - Jaha, jag förstår.
- Vem är det en chans för? - Mig, jag erkänner.
- Vad får jag? - En telefon!
- Den är ju min! - Men det är jag som har den.
Ni tar den som gisslan. Jag vet inte vad jag ska säga, Alexandre.
Jag har en princip i livet. Att aldrig äta middag med främlingar.
Ni har helt rätt, särskilt i dessa tider.
Lunch? En kaffe?
En glass? En crêpe?
En karuselltur? Ni måste hjälpa mig lite.
- Ni ger inte upp? - Nej, uthållighet är min styrka.
- Blygsamhet, då? - Det också.
Men jag är inte säker på att den ger mig ett "ja" ikväll. Har jag fel?
Vad gör vi då, Hem?
- Imorgon klockan två, går det bra? - Nej, jag är upptagen till tre.
Då säger vi halv fyra. Känner ni till kafé Monte-Cristo?
- Ja. - Halv fyra på Monte-Cristo, då.
- Och hur känner vi igen varann? - Jag vet hur ni ser ut redan.
- Det är sant, det glömde jag. - Och ni kan inte missa mig.
- Okej. Då ses vi imorgon. - Vi ses. Hej då.
KÄRLEKEN ÄR STÖRST
Hem?
Ledsen, det var så mycket trafik.
- Är allt bra? - Ja, jättebra.
Det är alltid lite skumt att ses på riktigt.
Man pratar i telefon, och sen är det inte alls som man trodde.
Jag hade inte tänkt mig nåt särskilt...
- Vad vill ni ha? - En Perrier.
- Utan is och en citronskiva. - Precis.
- Vill ni ha nåt? - Nej, tack. Går ni hit ofta?
Nej, men folk brukar komma ihåg mig. Ni har ett vackert skratt.
Förlåt, det var dumt. Just det.
Det får vi inte glömma. Den måste laddas, batteriet är slut.
- Nå... - Vad är det?
Inget alls.
Är jag 40 cm för kort? Spelar det nån roll?
- Inte alls. Jag menar... - Det spelar ingen roll.
Nej. Det är annorlunda, ja.
Det är udda, det är förvånande. Men det spelar ingen roll.
Krig spelar roll. Dålig andedräkt också. Men inte det här.
- Jag blev lite förvånad. - Ja, jag förstår.
Det förvånar mig också ibland.
Ni väntade er inte en så kort man.
Man behöver lite tid att vänja sig. Det är normalt.
Folk stirrar, men så är det.
De frågar sig vad en blond skönhet och en dvärg gör vid samma bord.
Det är väldigt enkelt. En stark kvinna sa åt sitt ex att dra åt helvete-
-och glömde sin telefon när hon gick.
En man på 1,36... Jag vet, jag ser längre ut, men jag är 1,36.
- Okej. - Han såg det och lämnar tillbaka mobilen.
Vad är det för konstigt med det? Inget värt att vrida nacken ur led över.
- Jag håller med. - Då så.
- Vad gör ni sen? - Sen?
- Efter det här? - Jag ska träffa en klient i närheten.
Fint. Då ska ni ringa honom och ställa in. Jo, gör det.
Ni ringer honom. Han blir kanske irriterad, men ni bokar ett nytt möte.
Då ska jag visa er nåt spektakulärt.
- Jo, nåt som förändrar livet. - Det går inte.
Jo. Jag säger ju att det förändrar livet.
- Får jag veta vad det handlar om? - Adrenalin.
Alexandre. Vad gör du här? Är inte du i New York?
- Olivier träffade dig på biennalen. - Han har tid, han. Jag arbetar.
- Hejsan. - Förlåt. Diane, Vanessa.
Trevligt att träffas. - Kommer du till Maurice?
- Jag vet inte om jag kan. - Jag hoppas det.
- Hälsa Olivier. - Han kommer hem ikväll.
Vad pratade vi om? Jo, en adrenalinrush-
- som ni kommer att uppleva om exakt... en timme.
Sebastian, det är Alexandre. Kan jag få ett plan om en timme?
Vi blir två. Okej, vi ses snart, tack.
Det är ordnat.
Herregud!
- Vi är på 10000 fots höjd! - 10000 fot?
- Det är ju tre kilometer! - Precis! Hur går det?
- Inte bra. - Det är normalt.
- Jag vill hem igen! - Det ska du, den här vägen.
Nej, jag kan inte!
- Oroa er inte, jag är van. - Är ni?
- Ja, det är andra gången för mig. - Vad?
Det är inte roligt! Stanna planet!
Okej!
- Nej! Nej, nej, nej. - Kom igen nu, Hem!
- Nej, nej, nej. Jag kan inte! - Diane, Diane.
- Diane, det kommer att gå bra. - Jag kan inte.
Diane, lyssna. Ni är med mig, allt är bra.
Allt kommer att gå bra. Vi hoppar på fem.
Okej? Ett, två, tre!
Det var... Jag har aldrig känt så förut.
Titta, jag har gåshud.
Jag hoppade ut från ett flygplan! Jag hoppade från ett flygplan i luften.
Tack, tack, tack! Jag... jag hittar inte orden.
- Ring mig när ni hittar dem. - Jag har inte ert nummer.
- Jo i er mobil, under Alexandre. - Jaha.
- Ni lämnar inget åt slumpen. - Som fallskärmshoppare är det bäst.
- God dag, monsieur. - God dag, Monique.
Nej.
Nej. Luchio, nej...
Nej, Luchio, nej!
- Benji, kalla på din hund! - Ner!
- Han gör mig galen. - Han älskar dig.
- Det är problemet. - Du måste prata med henne, pappa.
Varför då?
Hon har haft det svårt. Försök att förstå.
Det är svårt för oss, menar du. Det är damm överallt, hon dammsuger aldrig.
- Hon har förlorat sin man. - Det var fem år sen!
- Hon älskade honom mycket. - Vad gör jag med den här, då?
Den? Den kan du ge till mig. Jag älskar färgen.
- Luchio! - Fasen!
Jag håller inte med. Fastigheter är som ett ångfartyg.
Det är svårt att ändra riktning och det håller sig på samma kurs...
Förlåt. Ja?
Jag sa nej. Lönen var för låg.
- Vad erbjöd de? - Inte tillräckligt.
- Det räckte inte. - Var det mer än noll?
Det är nämligen vad du tjänar nu.
- Borde jag ha tackat ja? - Nej, du ville inte göra det.
- Frågan är väl vad du vill göra. - Jag vill lansera min app nu, det är läge.
Idén är bra, den kan funka. Men jag behöver investerare.
I Frankrike tänker alla så smått. Man måste satsa stort, du lärde mig det.
Monique, kan vi sänka radion lite?
Jag behöver investerare. Folk som är redo att satsa pengar-
-på unga killar med bra idéer, som jag.
- Folk som Timo Atanen. - Vem då?
- Finländaren som startade "Sparkle". - Jaha.
- Åk och prata med honom, då. - Är du galen?
- Jag vet inte, jag. - Jag borde ha tackat ja till jobbet.
Jag ska gå ut ikväll, har du 50 euro?
Ge mig 100, då kan jag bjuda.
Det blir 150.
- Ja, visst ja. Du får tillbaka den här. - Så där.
Tack.
- Mitt öga rycker, det är skumt. - Nervtremor.
- Det kallas så. - Vet du vad det beror på?
Trötthet, stress, känslomässig chock...
Har du fått en känslomässig chock på sistone?
- Ursäkta mig. Det är ett virus. - Å nej.
Jag gillar dig.
- Jag gillar dig. Viruset heter så. - Å förlåt. Jag fattar.
För jag trodde... att ni sa det till mig...
- Okej. Hur har vi fått det? - Via ett infekterat mail.
- Tittar du på mig? Måste det vara jag? - Vi är tre här, jag har inte öppnat det.
- Bruno har nog inte gjort det. - Det måste inte vara jag.
- Kan du ta bort det? - Det kan bli biverkningar.
Gör ert bästa.
- Det var inte jag! - Vem var det, då?
Jag är väl inte den enda som söker kärlek på det här stället!
- Hallå? - Klockan 10 på tisdag.
- Leforts prövning inför domaren. - Vi kom ju överens om en uppgörelse.
- Nej, vår klient vill gå till domstol. - Han är en skitstövel.
- Han försvarar bara sina intressen. - Nej, han straffar sin exfru.
Han är ju rik. Vi behöver pengar, älskling.
Sluta kalla mig älskling!
- Okej, hur gör vi? - Vad då?
Hyran, klienterna, aktierna. Du ville separera.
- Det sa jag inte. - Jo, igår sa du:
"Om du inte håller med separerar vi." Jag håller inte med dig, vi separerar.
Coralie, vill du stanna med Diane eller mig?
- Det kan du inte fråga mig. - Sätt henne inte i den situationen.
- Det är inte jag, det är du. - Jag kanske överdrev lite.
Har vi till tisdag på oss? Jag ska fundera lite till och...
Bra. -Coralie, ring domaren och bekräfta prövningen på tisdag.
Magnesium.
- Ursäkta? - Mot tremor kan man ta magnesium.
Okej.
Har du inget att göra?
Jo, Marconi-filen.
- Ja? - Alexandre? Det är Diane.
- Fan! - Hur är det?
Bra, jag slog huvudet i taket. Jag ska gå ut härifrån.
- Så där. - Var är ni?
I Liège. På operan i Liège.
- På operan i Liège? - Vi jobbar på en utbyggnad.
- Jösses. - Det är ett stort projekt. Det blir fint.
- Hur mår ni, då? - Jag mår bra, tack.
Vi sa ju att vi skulle höras, men det kanske inte passar nu?
Jo, jo. Jag har velat ringa, men jag har faktiskt inte haft tid.
Ja, jag förstår. Det är ganska intensivt här också för tillfället.
Jag har massor av saker att göra. Jag ska inte störa er mer.
- Vänta lite. Vad gör ni ikväll? - Tja... jag vet inte.
Mitt plan går klockan fem. Vi skulle kunna ses klockan 21.
Det finns en plats jag skulle vilja visa er, den är rätt speciell.
- Är det på marken? - Ja, det är på marken, ja.
Okej. Vi hörs snart, Alexandre.
- Trevlig resa. - Kram.
Till er också.
- Vad? - Inget. Marconi-filen.
Vad gäller Lefort-ärendet så kan du skjuta upp prövningen.
Så länge jag och min partner inte är överens gör vi det inte.
- Alexandre? - Här borta!
Alexandre?
- Jag är här. - Ni skrämde mig.
Följ mig.
Vart är vi på väg?
Hejsan.
- Hej, Simone. - Hej, snygging.
- Har du ett bord för två? - Hälsar hon inte?
- Jo, hej. - Jag retas bara.
Mario, har du ett bord till Alexandre? För två.
- Sätt er vid baren, så ordnar vi nåt. - Tack.
- Det är ju helt galet. - Ja, visst? Det är helt hemligt.
Det är kockar från fartygen som turas om i köket.
- Simone, vem lagar mat ikväll? - Andreas, cypriot.
Han har gjort bläckfisk i bläcksås. Inga rester, nu!
Hon är underbar, men gör henne inte arg. Jag har tur, hon gillar mig.
- Ja, men alla gillar ju er. - Ja.
- Vad? - Alla är ju detsamma som "ingen".
- Ert bord är klart. - Vi går.
Låt dem vara, jag tar dem.
- Jag trivs här, om det inte syns. - Jo, det syns.
- Berätta ett skämt. - Förlåt?
Ett skämt. Det lättar upp när man är nervös.
Nej, jag kan inga skämt. Jag berättar dem fel.
Jag tänker alltid på poängen när jag berättar dem, och tappar bort mig.
- Och jag förstår dem inte. - Förstår ni inte?
Nej, det gör jag inte. Jag koncentrerar mig, och försöker skratta på rätt ställe.
Jag blir väldigt generad, men jag koncentrerar mig så att jag inte fattar.
Okej, jag försöker.
En eskimå står på ett isfält och väntar på sin flickvän.
Han tar ut termometern och säger: "Är hon inte här vid ett drar jag."
Jag förstod.
- Det var dåligt. - Ja, visst.
- Er tur. - En dromedarflicka...
...träffar en kamel och tänker: "Vad synd att han är puckelryggig."
Den kunde jag.
- En grimas? - Ja, gör en.
- Och sen är vi avslappnade? - Ja.
Jag kan "plastikkirurgi" -grimasen.
- Jag har inte gjort nåt, det är naturligt. - Ni ljuger!
Sätt på er servetten, cyprioten har tagit i. Ni ser, vi har roligt.
- Titta, en som inte gillar mig. - Förlåt?
Ni sa att alla gillar mig. Han gör inte det, Karl Willems.
- Vem är det? - Arkitekten till det här huset.
Jaha. Men varför då?
Vi var konkurrenter om ett projekt, och jag tog hem det.
Han är väldigt lång, så han kände sig... förödmjukad.
Ni är väldigt vacker.
- Jag vet inte vad jag ska säga. - "God natt, Alexandre"?
- Jag hade en jättetrevlig kväll. - Jag också.
Benji!
Sköt du upp prövningen? Vi var ju överens.
- Ja, om att jag måste fundera. - Lefort kan låta oss sköta hans affärer.
- De miljoner han har tvättat? - Det kan rädda oss.
- Han kan förstöra vårt rykte. - Ger insolvens ett gott rykte?
Etik spelar också in. Det betalar sig i längden.
- Du känner ju mig. - Nej, efter fem års äktenskap...
...inser jag att jag inte känner dig och att jag absolut inte kan lita på dig.
Be mig om vad som helst, men inte att lita på dig.
Nåt har förändrats.
Du har förändrats. Har du träffat nån?
Nej.
Diane? Bergeron är i telefon, på ettan.
Alexandre. Han heter Alexandre.
- Hur vet du det? - Jag hörde dem.
- En kaffe? - Alexandre vad då?
Jag vet inte. - Jag hämtar kaffet direkt.
- Det var på gränsen. - Går det bra, tänker du gråta?
Det förstör min seger. Klarar du dig?
Ja, det är bra. Ska vi spela?
Gick det bra? Tänker du gråta?
Jag vill inte att det ska förstöra min seger. Ska vi köra?
Vet du vad? Jag tror att du har för korta armar.
Kom igen.
Vad gör du? Vem ler du åt?
- Jag ler inte. - Jo, du gjorde så här...
Dumheter.
- Åker du hem direkt? - Nej, jag ska se matchen.
Har du 50 euro?
- Jag har bara 100. - Det går bra.
- Vad ska du göra? - Vi ska till Fernand på discofest.
- Häftigt, lite dans. - Jag dansar inte.
Vilka är "vi"? Vem ska du gå med?
Jag går med Stephanie och Arnaud och en väninna.
- Känner jag henne? - Nej.
Hur är hon, är hon snygg? Tänker du ligga med henne?
Du blir ju blyg! Är du kär? Vad gör hon?
- Hon är advokat. - Inte illa.
- Ska du gå så där? - Ja. Duger det inte?
- Vad? - Du mannekängar.
- Jag visar dig bara. Är det bra? - Har du dina hälar?
- Självklart. - Det är perfekt.
Då åker jag. Se upp på stadion. Stora folkmassor är min stora skräck.
Ja, oroa dig inte. Vad heter hon?
- Diane. - Är hon brunett eller blondin?
Blondin!
- Ja? - Har Coralie redan gått?
- Ja, hon skulle träffa sin psykolog. - Visst, ja.
- Gör du nåt ikväll? Jag tänkte att vi... - Jag har planer.
- Vi ses imorgon. - Ja, vi ses.
Den här korsningen ser inte mycket ut.
Men ett stort beslut ska strax fattas här.
Om jag svänger till höger kör jag dig hem-
- vi kysser varann godnatt och så är det bra så.
Men om jag svänger åt vänster åker vi hem till mig, och där...
Titta på mig.
- God morgon. - God morgon. Förlåt...
- Jag heter Diane. Jag är en vän... - Benji, Alexandres son.
Självklart. Ja, visst.
- Ni är lika. - Ja, folk säger det.
I ansiktet, i alla fall.
- Har han redan åkt? - Ja, till Liège, tror jag.
Jag vaknade till allt det här.
Ja, sån är pappa. Han ser till att alla är glada.
- Han är toppen. - Ja.
- Har du barn? - Nej.
- Jag var gift, men vi fick inga. - Varför inte?
Först ville inte han ha några, och sen ville inte jag det längre.
- Var det länge sen ni skildes? - Tre år.
Mina föräldrar skilde sig för tio år sen.
Men de kommer överens.
Det är ju bättre att skilja sig som vuxna människor...
- ...istället för att bråka med varann. - Ja, du har rätt.
Ja, då har man tur.
- Fungerade det bra med ditt ex? - Ja.
Ja, vi skildes... sansat.
Så vi har bra kontakt.
- Så... - Schysst.
Ja, det är schysst.
Tja, hej då.
- Vi ses. - Ja, vi ses.
- Hejsan. - Vad gör du?
- Jag tar hand om det. - Jaså?
Så där.
Men först, nyheterna.
Och sträck. Point, piqué.
Kom igen, flickor.
Så det grå området här...
- Är du säker? - Helt säker.
- Huvudet nådde knappt upp till dörren. - Sätet kanske var nedsuttet.
Nej, det var inte en sån bil. Han är kortvuxen.
Hon har hittat en rik kortvuxen.
- Hej. - Hej!
- En kaffe? - Ja, tack.
- Bruno vill prata med dig. - Han får komma hit.
Det är nog bättre om du går in dit.
Okej, jag går.
- Vad är det? - Inget. Rycker det?
- Ja. Det är irriterande. - Är du upprörd?
- Nej, inte direkt. - Har det med din pojkvän att göra?
- Vilken pojkvän? - Alexandre, som du pratade i telefon med.
Jaha. Ja, han heter Alexandre. Men det är inte...
Men du vet... Det är inte min pojkvän. Det är nån jag träffar...
- Bli inte arg. - Det är jag inte.
Skäms du? Över att han är kortvuxen?
- Förlåt? - Bruno såg er igår.
Han nådde visst inte upp till fönstret.
Fan.
Jag vet inte vad som händer med mig.
- Vad menar du? - Jag vet inte.
Du är kär!
- Jag vet inte. - Vad menar du, älskar du honom?
När vi är tillsammans, ja. Då är jag kär.
Men när vi inte är tillsammans...
- ...ser jag oss, det är ju groteskt. - Varför då?
Som alla tjejer drömde jag om en lång, stilig prins.
Okej. Men du vet om att jultomten inte finns?
- Bruno måste ha skrattat gott. - Nej, han var mer...
- Orolig? - Nej, snarare...
- Förvirrad? - Nej, snarare...
...bestört. Ja, bestört.
- Ville du prata med mig? - Kom in. Sätt dig.
- Nå? - Nå, vad då?
Vad gör vi?
- Med vad? - Lefort.
Jaha, det.
- Trodde du att jag menade nåt annat? - Nej.
Jag ändrar mig inte. Jag försvarar inte honom.
- Jag vill inte att mitt rykte förstörs. - Okej, Snövit.
- Ursäkta? Vad sa du? - Jag sa: "Okej, Snövit."
- Varför kallade du mig så? - För att du vill vara vit som snö.
- Akta dig. Så kan du inte göra. - Vad då?
- Det där. - Vad är det?
- Reta mig genom att kalla mig Snövit. - Varför inte?
- Jag vet att du vet. - Vad då?
- Att du går ut med en dvärg, Snövit? - Kalla mig inte så!
- Det är förnedrande! - Jag, då? Mitt ex är ihop med en dvärg!
- Vi är inte ihop. - Har ni bara sex?
- Jag behöver inte förklara mig för dig. - Jag är nyfiken, utforskar du bara?
Hör du, Diane!
Du har sagt det tre gånger, Mathilde. Du betalar tillbaka när du kan.
- Okej, tack. - Det var så lite.
- Är du ihop med tandläkaren än? - Mer eller mindre.
- Mer eller mindre? - Är du helt galen!?
Fasen, jag fällde en unge. Nej, det var ingen unge.
- Förlåt mig, jag såg er inte. - Vad?
- Jag såg er inte. - Såg du mig inte?
- Nej, jag såg er inte. - Såg du mig inte?
Vänta två sekunder.
- Ser du mig nu? - Ja.
Men där borta såg jag er inte.
- Man ser väl mig. - Ja, det gör man. Kom, nu.
- Har ni den här i XS? - Nej, ledsen.
- Hur är han? - Förlåt?
- Är han lång för sin ålder? - Nej. Nej, nej...
- Nej, det är han inte. - Ta den för tioåringar då.
Jag valde den till min elvaåring, och den passar.
- Hur gammal är er? - Han är lite äldre.
- Jag tar den för tioåringar, den blir bra. - Ska jag slå in den?
Nej, det är bra. Tack.
- Hej. - Jag har bara packat strandgrejer.
- Ska vi norrut? - Vem har sagt att vi ska nånstans?
Det är min födelsedag och vi ska ses på flygplatsen, så...
Sätt dig.
Har jag berättat historien om traktorn? Inte?
När jag var liten... barn, alltså, bodde vi grannar med en gård.
Bredvid farfar Leons hus, du vet.
På gården fanns en traktor, och jag drömde om att få köra den.
Pappa sa att jag skulle fråga bonden, men jag vågade inte.
En födelsedag sa pappa: "Jag har pratat med bonden, du får köra den."
Jag blev överlycklig och sprang till gården.
Då insåg jag att han inte visste vad det handlade om.
Men då var det för sent, jag stod framför honom, jag måste ju fråga.
Jag förklarade att jag hade drömt om att köra hans traktor...
...och han sa ja.
När jag kom hem sa pappa att jag hade två skäl att glädjas.
Det första var att ha fått köra traktorn-
- och det andra att jag hade uppnått det helt själv.
Ser du killen där borta?
Timo Atanen. Som är omöjlig att få tag på.
Han tar ett flyg till Los Angeles klockan tre.
Vilket ger dig 20 minuter att lägga fram ditt projekt.
Jag har förvarnat honom. Han ser fram emot att lyssna på dig.
- Han var ju precis där! - Jag hade inte sett honom.
Jag la fram mitt projekt för honom. Han blev helt tyst.
Han tittade på mig. Och sen sa han:
"Interesting project. Call me, we discuss more."
Jag stod där, helt fastfrusen. Och så gav han mig sitt kort, sitt nummer!
Jag har Timo Atanens nummer!
Vänta, vänta!
Det är kanske han som ringer. Det är kanske han.
- Det är Max, jag måste berätta. - Ja, visst.
- Det var fint av dig. - Jag gjorde inte mycket.
- Jo, då. - Han gjorde det själv, han presenterade.
Jag är stolt.
- Present. - Vad menar du?
- Gillar du den inte? - Det sa jag inte.
- Du gillar den inte. - Jo, jag skojar bara.
- Okej. Verkligen? - Ja.
Jag kommer att älska den mer och mer för varje dag, det är jag säker på.
Jag är kass på... att ta emot presenter.
- Varför då? - Tja...
För att jag inte är van. Det var länge sen jag fick en present.
Det gjorde mig verkligen glad.
Med ett transparent glasgolv...
Nej, nej. Det blir för klassiskt, för tråkigt. Vi måste våga lite mer.
Vi måste sikta högt, annars...
Vad? Vad är det?
Varför skrattar ni? Är det inte trovärdigt när jag vill sikta högt?
Är det bättre om jag säger det så här?
Hjälp mig ner, jag får svindel.
Då så...
- Är det sant? - Ingen skulle ta mina kakor mer.
Du skrattar, men det är viktigt.
Härligt, va?
Får jag fråga dig en sak?
- Hur länge ska du gömma mig? - Jag gömmer dig inte.
Nej! Vad menar du? Det har inte blivit tillfälle, bara...
Sluta!
Jag har inga problem med vår relation.
Jag menar det.
- Hör du. - Okej, visst.
- Det är alltid samma sak. - Vad?
Tjejerna jag träffar presenterar mig aldrig för sina vänner.
De är rädda att de blir svartsjuka.
Det har verkligen inget med dig att göra.
Efter skilsmässan med Bruno träffar jag inte mina vänner så ofta.
Vi ses mindre...
...för de är vana vid mig i ett par, och nu vet de inte hur de ska bete sig.
- Och dina föräldrar? - Vad är det med dem?
Blir de också obekväma?
- Vill du träffa mina föräldrar? - Varför inte?
Okej, visst.
Jag ska träffa mamma och min styvpappa på en vernissage imorgon, kom dit.
- Okej. - Okej.
- Jag kommer dit. - Det hoppas jag.
- Det är konstigt vad de gör med en. - Jag håller med.
Det är ovanligt att man känner sig så samstämd med en konstnär.
Tycker du om det? Du säger inget.
- Jo, det är jättefint. - Titta på den här borta.
- O, ja. Den är... - Ja, verkligen.
Jag vet inte om Philippe skulle tycka om att ha en på väggen.
- Jo, han verkar inte ogilla dem. - Han är inte intresserad av sånt här.
Han tar hem så hemska saker ibland!
Titta, en kortvuxen.
Känner du honom?
- Hur mår du? - Bra, och du?
- Ska jag presentera dig? - Ja.
Det här är Alexandre, en vän. - Nicole, min mamma.
- Trevligt att träffas. - Christine, en vän sen länge.
- Trevligt. - Detsamma.
- Vill du dricka nåt? - Ja...
Lite champagne?
- Tycker ni om det? - Mycket. Speciellt übermensch-aspekten.
- Vilken aspekt? - Übermensch.
Övermänniskan. Jag identifierar mig med den.
Är ni också intresserad av arkitektur?
Min far utbildade sig vid Beaux-Arts av Haugus Perro.
- Av vem? - Haugus Perro.
- Arkitekten från Havre. - Auguste Perret, från Le Havre.
- Jaha, okej. - Han älskade batong.
Nej, han älskade betong!
Betong, ja. Det är ett fantastiskt material.
- Man kan göra mycket med det. - Min far var pionjär.
Han var hörselnedsatt, som jag.
- Är det ärftligt? - Han var döv.
- Nej, han frågar om det är ärftligt. - Jaha, jag förstår. -Hur är det med er?
- Nej, inte alls. - Är alla andra normalstora?
- Ja, det är bara jag. - Ska vi ta en flaska till?
Det är bara jag. Jag hade problem med tillväxten.
- Vad gör ni, Nicole? - Jag sköter om trädgården.
Men jag arbetade länge med Dianes pappa.
- Han arbetade med textil. -Minns du? - Ja.
Ja, det var nåt särskilt.
- Och nu är det trädgården? - Ja, precis.
- Vi har hittat det tillsammans. - Ursäkta, jag är snart tillbaka.
Vi har försökt odla grönsaker...
Hur är det här? Börjar ni få ont i nacken?
Vi kan flytta närmare om ni tycker att ni missar föreställningen.
- Här kommer kaffet. - Tack.
- Gick Alexandre? - Det var dåligt.
Nej, täckningen var dålig. Det ringde, han gick ut och tog samtalet.
- Jaha, okej. - Varför är du så upprörd?
Jag är inte upprörd, inte alls.
Visste du att han ritar en ny opera i Liège?
- Ja. Fast det är en utbyggnad. - Ja, men ändå.
- Lillen är en stor arkitekt. - Mamma!
- Vad? - Jag vet inte...
Han är tre äpplen hög och har hand om enorma projekt.
- Hör du dig själv? - Vad är det? Han är ju fantastisk.
Hur träffades ni? Är han en klient?
Ja, han...
Du är som din far. Redo att göra allt för firman.
- Vad menar du? - Han är ju helförtjust i dig.
- Det syns ju! - Inte alls.
Han verkar ju alldeles till sig. Han påminner om madame Lemaires lilla hund.
Men han ville para sig med madame Françus stora tik.
- Minns du? Det är klart. - Måste vi prata om det här?
Snälla nån. Får man inte skoja längre?
- Titta, han bjuder oss. - Nej, det behöver han inte!
Låt honom göra det. Då får han känna sig viktig.
Det kan inte vara lätt.
Då var det gjort.
Vad är det?
- Kan jag fortsätta? - Fortsätta med vad då?
Att tro på oss.
Jag har ju precis presenterat dig för min mamma och min styvpappa.
Hör här...
- Det är inte så enkelt. - Jag förstår inte vad som är svårt.
- Du tar upp mycket plats, Alexandre. - Jag?
Jag oroar mig hela tiden för om jag sårar dig när jag säger nåt.
- Det är bara du som räknas. - Inte alls.
Det är så jag känner.
Jag väntade mig inte att träffa nån som du, det bara hände.
Du är fantastisk, men ska jag bara acceptera allt ovillkorligen?
Det funkar inte så med en normal kille heller.
Förlåt, det var inte så jag menade.
Jo, det var så jag menade. Det är inte enkelt.
Många har säkert lämnat dig på grund av det. Det är inte enkelt.
Har jag fel?
Kan jag fortsätta eller inte?
Fortsätta att göra mig galen? Nej.
Nej, Lucchio. Inte ikväll.
Jag varnade dig.
Vakta era ord, jag kan åtala en kollega för förtal också.
Hör här... Var fick ni den informationen från?
Har Bruno legat med domaren?
Jag är ledsen, Carsonis moral är vedervärdig.
- Vad? - Nån vill träffa dig.
- Alexandre? - Ja!
Då byter vi domare. Jag sa ju det, hej då.
- Han är så söt, jag vill bara... - Är Bruno på kontoret?
Han får inte se honom. De får inte träffas, menar jag.
Hejsan. Jag var i närheten och ville se hur du arbetar.
- Det gjorde du rätt i. - Ja, verkligen!
- Det här är Coralie, vår assistent. - Vi har redan träffats.
Vi sa det samtidigt!
Jag har arbete kvar, vill du följa med in på kontoret?
- Vilken vacker skulptur. - Den är från hennes exmans pappa.
En liten kaffe, en liten te? Nåt litet?
- Ett litet glas vatten? - Kommer du?
- Jag har ett par saker att avsluta. - Gör det, du.
- Jag visste inte att du hade lockigt hår. - Föredrar du det?
Nej.
Har du blivit helt galen? Vi kan inte byta domare!
- Det passar inte så bra nu... - Det skiter jag i!
- Det passar inte... - Det skiter jag i, säger jag!
- Sluta! - Jag går inte härifrån utan...
Det är upptaget.
- Ni behöver inte gå ner. - Jo, självklart.
Alexandre, Bruno. - Bruno, Alexandre.
- Trevligt att träffas. - Bruno. -Förlåt, jag visste inte...
- Knackar ingen? - Förlåt, jag kommer med vatten.
- Tack. - Jag fyllde det inte hela vägen.
Överraskning! Jag hämtade ett sugrör!
Vi fortsätter den här diskussionen på ditt kontor.
Det tar fem minuter.
- Ska jag hålla er sällskap? - Visst.
- Låg du med domaren? - Han är ingen riktig dvärg.
- Svara. - Han är en slags lilleputt...
Han är liten. Han har problem med hypyfos...
- Hypofysen. - Ja, precis.
- Låg du med henne? - Vad gör det dig? Är du svartsjuk?
- Förr gjorde du ju allt för att vinna. - Jag har förändrats.
Du har inte förändrats, du har gett upp. Det händer med framgångsrika människor.
En dag blir det överväldigande, och de kastar bort det.
- Dumheter. - Du dumpar mig, krossar firman...
...och får ihop det med en dvärg. Vilken förlorare.
Dvärgen, som du kallar honom, är en exceptionell man.
I jämförelse är du... Du är inte ens...
Låt henne vara. Jag har inte gjort nåt hittills.
- Följde du efter mig? - Nej.
Du och Diane är över. Hon är med mig nu.
- Hotar du mig? - Mitt tålamod har gränser, det är allt.
Skojar du?
Kom ut!
- Tror du att din meter skrämmer mig? - Jag sätter bara ner foten.
Diane har valt mig, du fattar inte det.
- Jag ska krossa dig, din jävel. - Jävel?
Nej, kalla mig inte jävel.
- Ge dig på nån i din storlek! - Vrid nacken av honom, lillen!
Kom igen, då.
Nu när du har fattat kan vi väl uppträda som vuxna?
Jag har fest på lördag, det vore kul om du kom.
Diane skulle uppskatta det. Det skulle visa-
- att ni är vänner och att du har accepterat hennes nya liv.
Kom igen, kom på lördag!
- Jag är glad att du ville ses. - Det var länge sen.
Då kan vi prata lite.
- Har du träffat nån? - Du är otrolig.
Jag känner dig. Är det allvar?
Är han gift? Skild? Inte en klient vars ex har ruinerat honom!
- Självklart inte. - Vem är det, då? Känner jag honom?
- Ja, du känner honom. - Vem är det, då? Berätta!
- Det är Alexandre. - Alexandre...
- Sonen till paret Berthot? - Nej, inte han. Det är Alexandre.
Vi åt middag med honom förra veckan.
- Mamma, vad gör du? - Inget. Vad sa du?
Jag sa att jag älskar Alexandre och vill leva med honom...
Mamma! Se upp! Alexandre är en helt vanlig man.
- Självklart. - Herregud. Mamma!
Nej, han är inte vanlig. Han är bättre än andra.
- Det enda du behöver bry dig om... - Jag lyssnar, älskling.
- Det enda viktiga är min lycka. - Ja, din lycka, gumman.
Men vad gör han? - Backa!
Vilket stort ställe. Det måste verka ännu större för er.
Du ser, det finns fördelar med att vara liten.
- Finns det toaletter också? - Ja, där borta.
Mår du bra? Jag har inte sett din mamma.
- Inte jag heller, det var konstigt. - Var är Monique? Hon ska ju servera.
Ursäktar du?
Monique?
Servetter. Servetter...
Fan! Fan!
Fan!
- Vad gör du? Stretching? - Hjälp mig, jag trillar.
Nej, jag ropar hellre på Diane så att hon får se sin hjälte.
- Nej, gör inte det. - Hör, bara. -Diane! Diane!
- Det är lågt av dig. - Är det ärofyllt att ta nåns fru?
- Hon är inte din fru. - Inte din heller.
Ursäkta mig.
Du förlorar också på det.
- Slå mig man mot man i så fall. - I en duell?
- Ja. - Svärd eller pistol?
- Bordsfotboll, tänkte jag. - Vi spelar inte om Diane i bordsfotboll.
Pingis?
- Alexandre? - Ja?
- Ropade ni på mig? - Ja.
Kan du hjälpa oss med plockmaten?
Ja.
- Finns det inga servetter? - Serv...
- Kan du ta servetterna, Bruno? - Självklart.
- Jag krossar dig. - Visst.
Hundjäkel.
Vem skickar du meddelanden till?
Pratade jag med dig?
Till Diane. Jag oroar mig för henne. Hon säger att hon har en ny pojkvän.
- Den lille mannen? - Hur visste du det?
- Det var inte så svårt att gissa. - Bryr du dig inte?
Philippe, hon är ihop med en handikappad.
- Du lever också med en handikappad. - Vad pratar du om?
Det är ju skillnad. Du hör dåligt. Det är skillnad.
Det är ju inte fysiskt. Jag menar, det... syns ju inte.
Fasen, du förstår vad jag menar.
Du har rätt, jag lever med en handikappad.
Philippe. Philippe!
Fan!
- Vill du ha en glass? - Nej, tack.
Väntar du?
- Hejsan. - Hej.
- Det här är min son Auguste. - Hej.
Hej.
Er, då? Blev storleken bra?
Ja, det var jättebra.
Hejsan.
Hej.
Så fint.
Det spelar ingen roll.
Diane, det spelar ingen roll.
- Är det bra? - Ja, det är bra.
Sätt dig.
Är du arg?
- Är inte du det? - På vad?
Livet, för att du ser ut så här.
Nej, jag har aldrig vetat om nåt annat.
Om jag hade varit stor först hade jag kanske varit arg, men...
Är du arg för att du är blond?
- Är du arg på mig för att jag är liten? - Hur skulle jag kunna vara det?
Det... gör ont, helt enkelt.
Smärta, det känner jag till.
- Vad gör mest ont? - Nacken.
- Har du varit kär i nån i samma längd? - Ja, när jag var fem.
Men hon fortsatte växa.
Du är en otrolig man, vet du det?
Vet du det?
Med dig känner jag mig... älskad. Förstådd. Det är ovanligt.
Jag saknar dig när du inte är där. Jag lär mig saker varje dag.
Du gör världen större. Det är konstigt att säga, men det är sant.
Och jag vill leva med dig. Det vill jag verkligen.
Men du kan inte.
Jag frågade dig, Diane.
- Kan jag fortsätta? Minns du? - Ja.
Kan jag fortsätta att tro på oss?
Jag är inte 1,80, jag är 1,36.
Jag har aldrig dolt det. Du har inte precis fått reda på det.
Jag vet, jag vet.
Jag vet att det viktiga är du och jag. Alla andra spelar ingen roll.
Men jag kan inte tänka bort dem. Det är också alla idéer om vad kärleken ska vara.
Det är du som har satt de idéerna i huvudet.
Åk hem, nu.
Åk hem.
Nej, vi måste ha grönt ljus innan ministeriet kan godkänna det.
Självklart.
Monique, ni har dammat den där i tio minuter. Gå vidare, nu.
Vi kommer att få ett dödläge, precis som i Stockholm.
Vänta lite. - Ta dammet först. Vänta med det där.
Ja...
Jo, det är viktigt. Det var ju det gröna taket de tyckte om. Vi kan inte börja om.
Det är ju otroligt. - Monique!
Monique!
- Jag pratar i telefon. - Och jag dammsuger, som ni ville.
Då går jag. Ring mig när ni har lugnat er.
- Hur är det? - Bra.
Glöm henne, pappa. Hon är inte värd det.
Jo, hon är värd det. Hon gjorde vad hon kunde.
- Hur ser du mig? - Hur menar du?
Hur ser du mig?
Jag ser dig på olika vis. Som en pappa.
Som en begåvad arkitekt.
Som en vän, ibland.
Och min längd?
Har den aldrig stört dig?
När jag var liten insåg jag det inte.
Jag började märka hur folk tittade på dig när jag var tonåring.
Mina kompisar, deras föräldrar. Klasskompisarna.
Men jag brydde mig inte. För du brydde dig inte.
- Har du alltid lidit av att vara liten? - Självklart lider jag av det.
Ibland stirrar folk, ibland ser de mig inte alls.
Jag låtsas inte bry mig, men jag ljuger.
- Jag ljuger för mig, för andra, för dig. - Det är inte lögner, det är mod.
Och värdighet.
Ja, det är det jag ser hos dig.
Värdighet.
Jag är trött på att vara liten.
Ers nåd.
Advokat Berthier. Ni representerar min klients make.
- Precis. -Och ni är... - Gaëlle Lefort, er klients exfru.
Trevligt att träffas.
- Stör jag? - Inte alls. Kom in.
- Vad gör du? - Låtsas arbeta, som vanligt.
Det är fint att se dig le. Det var länge sen.
Då kan jag berätta att jag har meddelat Lefort att vi inte representerar honom.
- Har du gjort det? - Du har rätt, vi måste hålla på etiken.
- Jag är imponerad. - Jag insåg inte vilken skithög han var.
- Han behandlade sin fru avskyvärt. - Ja, verkligen!
Därför ska vi försvara henne.
- Ursäkta? - Gaëlle, exfrun. Vi försvarar henne.
- Du har legat med henne. - Det spelar ingen roll.
- Du är oförbätterlig. - Än sen? Han har gömt stålar i Luxemburg.
- Hon har bevis. Vi ska krossa honom. - Du är sjuk.
Vi kommer att bli rika. Diane. Diane! Lyssna.
Varför litar du inte på mig?
- Är Alexandre här? - Nej.
- Är han i Liège? - Kanske.
Vet du när han kommer hem?
Behandla mig inte så. Jag är inte din fiende.
- Hur behandlar jag dig? - Det är svårt för mig också.
Är det svårt? Du har sårat honom tillräckligt.
Stör honom inte mer. Det är min pappa, jag älskar honom.
Låt honom vara.
Det är du som är kortvuxen.
Du är känslomässigt kortvuxen. Du har en normal kropp, men du är pytteliten inuti.
Ett pyttelitet hjärta med pyttesmå känslor.
Det är normalt, det kommer från barndomen.
Man har fyllt våra hjärnor med stereotyper. Vi är förprogrammerade.
När nån är lite annorlunda accepterar vi det inte.
- Det stämmer. - Det skrämmer oss.
Vi vill att alla ska vara lika. Ska jag berätta nåt?
Vi är nazister! Vi är förbannade jäkla nazister!
Min älskling.
- Förlåt mig. Förlåt. - Det är rörande, men lite sent.
- Han vill inte prata med henne. - Det är aldrig för sent.
Du hittar honom och berättar hur du känner. Var är han?
- I Liège, tror jag. - Då åker du dit direkt.
- Men vad ska jag säga? - Orden spelar ingen roll!
Han vill bara se dig.
Okej, det är här.
Jag hoppar. Okej? Okej.
Jag hoppar på tre.
Ett...
...två...
Ett, två...
Ursäkta, är det bättre att räkna "ett, två", och sen hoppa-
-eller "ett, två, tre", och sen hoppa?
Okej. Okej...
Alexandre! Det är Diane!
Alexandre! Alexandre, det är jag!
Alexandre! Alexandre!
Fallskärmen var en dålig idé.
Jag ville visa att jag inte är rädd.
Att jag var redo att ta steget. Det var en metafor.
Men vem bryr sig om metaforer?
Det jag ville säga var att jag älskar dig.
Och att jag vill leva med dig.
Jag säger inte att det blir enkelt hela tiden. Att jag inte kommer att vilja...
...lappa till de som stirrar på oss, men...
Men en sak har jag förstått. Att vad andra tycker inte spelar nån roll.
Det är jag som bestämmer.
Jag vet att det är jag som älskar och att de andra får vänja sig.
Jag vet det. Jag är fri.
Det tog tid, men jag är fri.
Jag älskar dig, lille man.
Du får ont i nacken, jag i ryggen. Vi lider tillsammans, vem bryr sig?
Översättning: Tilda Appelberg